Bylo to v době, kdy kvůli skleníkovým plynům roztály ledy
a oceány zatopily mnoho měst
na pobřeží celého světa.
Amsterdam, Benátky i New York
navždy zmizely.
Miliony lidí přišly o domov.
Podnebí bylo nevyzpytatelné.
V chudších zemích hladověly stamiliony obyvatel.
Jiní žili v blahobytu, neboť vyspělé státy
zavedly trestní postih nepovolených těhotenství.
A proto se roboti, kteří nemuseli jíst
a potřebovali jen výrobní zdroje,
stali podstatným ekonomickým článkem
společnosti.
O stvoření umělé bytosti snil člověk
od vzniku vědy.
Nejen na počátku moderní doby, kdy naši předkové ohromili svět
prvními myslícími stroji, roboty, kteří hráli šachy.
Jak jsme pokročili.
Umělá bytost je realitou, dokonalou napodobeninou
s ohebnými končetinami i ohebným jazykem.
Umí reagovat jako člověk.
Pamatuje si i bolestivé podněty.
Co jsi cítila? Hněv? Šok?
- Nerozumím. - Co jsem udělal s tvými pocity?
Udělal jste to mé ruce.
Tak dobře.
Je v tom háček.
Svlékni se.
Firma Cybertronics z New Jersey vyvinula nejvyšší formu robota.
Mecha je celosvětový model,
základ stovek robotů,
sloužících lidem v každodenním životě.
To stačí.
Nemáme však důvod k oslavám.
Na výrobek jsme právem hrdí.
Ale co vlastně představuje?
Sheilo, otevřít.
Je to smysly obdařená hračka
s inteligentním chováním,
využívající technologie neuronových sekvencí,
která je stará jako já.
Věřím, že můj výzkum impulsů v jednotlivých neuronech
nám umožní zkonstruovat
mnohem kvalitnější typ mechy.
Navrhuji
vyrobit robota,
který dokáže milovat.
Milovat?
Každý měsíc expedujeme tisíce sexmodelů.
Jistě. A ty jsi nejlepší zákazník, Syatyoo!
Kontrola kvality je velmi důležitá.
Řekni mi, co je to „milovat"?
Milovat je rozevřít oči,
zrychlit dech, zahřát kůži a dotýkat se...
A tak dále. Přesně tak. Děkuji, Sheilo.
Nešlo mi o simulátory smyslnosti.
Řekl jsem „milovat".
Milovat tak, jak dítě miluje rodiče.
Vyrobíme dětského robota schopného lásky.
Dětské robota, který bude skutečně milovat své rodiče.
Láskou, která nikdy neskončí.
Mecha jako náhražka dítěte.
Myslící mecha s neuronovou zpětnou vazbou.
Mluvím tu o tom, že láska bude klíčem,
díky kterému získají dosud nevyvinuté podvědomí.
Tedy vnitřní svět metafory, intuice,
samostatného uvažování a snění.
- Snící robot? - Ano.
Jak přesně toho chceš dosáhnout?
Víte, říkám si ale...
že mechy teď čelí velké nevraživosti,
a tak nejde jen o vytvoření milujícího robota.
Neměli bychom se ale spíš ptát, jak přimět lidi, aby jejich lásku opětovali?
Dítě bude dokonalé. Stále milující, nikdy nemocné, neměnné.
Tolik bezdětných dvojic marně čeká na povolení počít.
Tenhle malý mecha otevře nový trh a splní i velkou lidskou touhu.
Neodpověděl jste.
Jestliže robot dokáže někoho milovat,
jaká bude zodpovědnost toho člověka?
- To je morální otázka. - Ta nejstarší na světě.
Nestvořil ale Bůh Adama, aby ho miloval?
O 20 MĚSÍCŮ POZDĚJI
KRYOGENNÍ ODDĚLENÍ
„Děťátko se narodilo, když začalo padat listí.
Byl to chlapec. Marion se splnilo přání.
Chlapec měl světlé vlásky.
Pokřtili ho Martin po jeho dědovi.“
- Dr. Fraziere! Dobrý den. - Zdravím, Henry.
V časopise Čínská medicína je článek od Randoma Bacha.
Dobrý den, Monico!
Píšou tam o lokátorech virů, syntetických zabijácích. Četl jste to?
Já vás stejně slyším.
- Monica mi dělá starosti, Henry. - Já vím.
Je v té nejtěžší situaci. Cítí, že by měla nad vaším synem truchlit.
Po pěti letech to napovídá instinkt.
Podle medicíny je smutek nepatřičný. Martin stále čeká.
Čeká?
Ale ona svůj zármutek nemůže završit.
Henry, na vašeho syna věda možná nestačí,
ale vaší ženě pomoci lze.
Výběr byl velice náročný, skoro těžší než postavit prototyp.
Z 2 000 zaměstnanců splnila podmínky na test jen hrstka.
Aktivovat.
Zaměstnání a životní styl.
Dotazy. Interní data.
Věrnost firmě. V tomhle případě
přidává body rodinná tragédie.
Sejdu se s ním.
Henry!
- Hlavně mě nezabíjej! - Henry, co to děláš?
Miluju tě. Nezabíjej mě.
Dveře se zavřely.
Líbí se mi vaše podlaha.
Tohle nepřijmu! Vlastní dítě se nedá nahradit!
- Nemusíš ho ani vyzkoušet. Vrátím ho. - Co tě to napadlo.
- Udělám, co budeš chtít. - Myslíš, že můžu jen tak...
- Udělám, co budeš chtít. - Já nevím, co máme udělat.
Já vím. Hned ráno ho vrátím do Cybertronics
a bude to.
Dobře.
Henry, viděl jsi ten jeho obličej? Je...
Je jako živý!
- Ale není. - Ne, není.
- Vevnitř je jako ti ostatní, že jo? - 150 kilometrů optického vlákna.
Zvnějšku ale vypadá tak opravdově.
Jako by byl dítě.
Mechadítě.
Dítě.
Firma mi projevila mimořádnou důvěru.
Musíme dodržet jistý postup, pokud si Davida necháme.
Existuje programovací protokol, sestávající ze sedmi konkrétních slov,
která je třeba Davidovi říct v daném pořadí.
I pro naši ochranu jde o nezvratný proces, Monico.
Láska dětského robota bude navždy uložená a zpečetěná.
Po naprogramování proto nelze žádné mechadítě odprodat.
Když adoptivní rodič dítě zavrhne,
musí ho vrátit do Cybertronics, kde ho zničí.
Musel jsem podepsat souhlas, abys Davida mohla aspoň vidět.
Podepiš to také.
Monico,
naprogramuj ho, až si budeš zcela jistá.
Nebuď hloupý. Jasně, že si nejsem jistá.
Chcete, abych šel spát?
To je dobrý nápad. Monico?
No, je pozdě. Devět pryč.
- Jo, deset minut po deváté. - Dokdy můžeš být vzhůru?
Nemusím jít spát.
Ale můžu tiše ležet a ani nemuknu.
No, to pyžamo ti padne. Hned ráno za tebou zajdeme.
Oblečete mě?
Dobrou noc! Vy chlapi si poradíte.
Zvedni ruce.
- To je hra? - Ano.
Na schovávanou.
Našla jsem tě.
Tohle je tvůj pokoj. Hraj si.
Našel jsem tě.
Ven! Vypadni odsud!
A zavři sakra dveře!
Nemůžu...
PROGRAMOVACÍ PROTOKOL POZOR: POGRAM NELZE ZRUŠIT
TATO SLOVA VYSLOVTE ZŘETELNĚ A V DANÉM POŘADÍ
To je hra?
Přečtu ti několik slov.
Nebudou dávat smysl, ale stejně chci, abys mě poslouchal.
Dívej se přitom na mě.
Dokážeš to?
Ano, Monico.
Cítíš, jak se tě dotýkám za krkem?
Ano.
- Nebolí to? - Ne.
Dobře.
Dívej se na mě.
Připraven?
Cirus.
Sokrates.
Částečka.
Decibel.
Hurikán.
Delfín.
Tulipán.
Monica.
David.
Monica.
A je to.
Udělala jsem to správně?
Nevím...
Na co byla ta slova, maminko?
Jak jsi mi to řekl?
Maminko.
Kdo jsem, Davide?
Jsi moje maminka.
Krásně voníš. S tímhle parfémem tě miluju.
- A budeš mě milovat, až mi dojde? - Ne.
Přestaň!
Začneme znovu. S nějakou méně nedostatkovou vůní.
Musíme jít. Přijdeme pozdě.
- Ahoj, Davide. - Ahoj, Henry.
Vyprovodíš nás, zlatíčko? Pojď.
Moje bota!
- Henry, ta kravata! - Já vím.
- Jsi beznadějný - Jde ti to.
Tak moc se snaží.
- Viděla jsi, jak... - Chce mě potěšit. A jak umí uvařit kafe!
Vůbec ho není slyšet a pořád je s námi.
- Vždyť je to jen dítě. - Monico, je to hračka.
On je dar.
Od tebe.
Davide, až odejdeme, dveře a okna se samy zavřou.
Takže z pokoje nemůžeš, ale kdybys chtěl...
- S parfémem jsem to přehnala. - Voním krásně?
Panebože! To ne.
Maminko?
Umřeš?
Jednoho dne ano, Davide.
Pak budu sám.
Tím se netrap.
Jak dlouho budeš žít?
Hodně dlouho.
Padesát let.
Mám tě rád, mami.
Doufám, že nikdy neumřeš.
Nikdy.
Ano.
Miláčku!
To se nedělá, chodit tak pozdě.
Haló?
Patřil Martinovi, mému synovi.
Jmenuje se Teddy. Teddy, tohle je David.
- Ahoj, Teddy. - Ahoj, Davide.
Davide, Teddy je superhračka. Určitě se o sebe postaráte.
Nejsem hračka!
Henry!
- Nezlob se! - Co jsi tam dělala?
Povím ti to v autě. Pojď.
Je 50 let dlouhá doba?
Myslím, že ne.
Davide, vezmu to!
- Zlato, podej mi ho. - Podívej, co umím.
- Haló? - Ano?
Paní Swintonová, počkáte chvilku? Máte naléhavý hovor. Volá manžel.
Ano, počkám. Davide, potřebuju ten telefon.
Monico? Slyšíš mě, Monico?
- Nech ten telefon! - Slyšíš mě? Zvedni ten telefon, Monico
- Běž si hrát s Teddym! - Zvedni to, Monico. Proboha...
Haló? Henry, co je?
Cože?
Kdy?
Panebože.
Davide,
stala se ta nejúžasnější věc na světě.
Tohle je Martin.
Můj syn.
- Tohle je kyslík. - Dobře.
Martine, ne!
Budeme soutěžit, ke komu přijde dřív.
Pojď sem, Teddy! Pojď, hochu
Teddy. Pojď sem!
- Taky ho zavolej. - Pojď sem, Teddy!
- No tak!
-Pojď sem! -Pojď sem, Teddy!
-Pojď, Teddy. -Pojď sem, Teddy!
-Pojď, Teddy!
Mami!
Oni tě trápí, Teddy?
Dřív byl superhračka.
Teď je starej a hloupej.
Chceš ho?
Ano, prosím.
Ty jseš teď nová superhračka. Co dobrýho umíš?
Máš superschopnosti? Umíš chodit po stropě nebo po stěnách?
Antigravitační triky? Umíš se vznášet nebo lítat?
Ty to umíš?
Ne, protože jsem opravdovej.
Dokážeš to rozbít?
Radši ne.
Tyhle věci vypadají líp, když jsou na kusy. Fakt.
Nemůžu.
Vstaň.
- Hele, udělali tě většího, než jsem já. - Kdo mě udělal?
Oni. Ti, co dělají panenky. Udělali tě vyššího
Proč tak nevypadáš?
Jak?
Nejsi roztomilej jako panenka.
Vypadáš jako normální kluk.
Kdy máš narozeniny?
Nikdy jsem je neměl.
Dobře. Tak kdy tě vyrobili? Kdy máš „vyrobeniny“?
Nepamatuju se.
Tak jo a co si pamatuješ jako první?
Ptáka.
Jakýho?
Má velká křídla
a zezadu mu trčí peří.
Umíš ho nakreslit?
Ano.
Vypadá jako páv. Umíš říct „páv“?
Páv.
- Umíš říct „prd“? - Prd.
A teď to rychle opakuj!
Tak jo. Teď ty zelené pilulky...
- Budeš nám číst? - Hele.
Ukaž.
Ale ano.
Ta se bude Davidovi líbit!
„Po představení šel loutkář do kuchyně,
kde si chystal k večeři berana,
který se pomalu otáčel na rožni.
Protože neměl dost dříví,
zavolal Šaška a Kašpárka a řekl:
,Přineste Pinocchia! Visí tam na hřebíku.
Je z pěkně suchého dřeva a vydá dobrý plamen na pečeni!"
„Pinocchio pracoval do půlnoci
a upletl šestnáct košíků místo osmi.
Pak si lehl a usnul.
Zdálo se mu o krásné usměvavé víle.
Políbila ho a řekla:
,Jsi hodný, Pinocchio.
Máš dobré srdce, proto ti odpouštím tvé poklesky.
Konej dobro a budeš šťasten.‘
Sen skončil a Pinocchio se ohromeně probudil.
Představte si jeho úžas.
Už nebyl panáčkem.
Stal se z něj chlapec, stejný jako všichni ostatní chlapci.“
A Josephine si vzala volno.
Bože, já to tušila.
- Jak to? Klapalo jim to. - Ona se trápila.
- Nezmínil se o tom. - Protože...
- Je to kvůli snížení výroby, nebo... - Nemám tušení. Nic mi neříkají.
- Mají problémy s váhou? - Já taky. Teda...
- Ty ne! - Hele, podívej.
To je hloupost.
Já nevím.
Je něco na vnitřní kráse...
Rozbiješ se.
- Je to nesmysl. - Přesně.
Takže...
- Ta práce je teď tak hloupá. - Chápu, o čem mluvíš.
- On může jíst? - Nevím to určitě.
- Tohle nesmíš. - Davide, co to děláš?
- Martine, přestaň jíst! - Davide, dost už!
Martine, provokuješ ho! Nech toho.
- Nech toho! - Oba toho nechte! Hned!
Přestaň!
Davide, přestaň!
- Vykašlal to do kódování. - Cítíš ten česnek?
Měli bychom tam hodit mentolku.
- Dostaneš se k tomu? - Nesahej do toho!
- Je tam pěkný bahýnko. - Ty ses zasvinil!
Špenát je pro králíky, lidi a Pepka.
Ne pro robokluky.
Strč tam odsávačku.
Šoupni ji do dolních regálů.
To nic, mami. Nebolí to.
Všechny aktivátory jsou na levé straně vypnuty.
- Monico! - Nech mě, potřebuju...
Ještě tam něco zbylo.
Jestli pro mě uděláš něco opravdu výjimečnýho,
takovej zvláštní úkol,
řeknu mámě,
že tě mám rád.
A ona tě taky bude mít ráda.
Co mám udělat?
Slib mi to, a pak ti to řeknu.
Řekni mi to, a pak ti to slíbím.
Chci pramínek máminých vlasů.
Rozdělíme se. Když ho budeš nosit u sebe,
bude tě mít ještě radši.
Jako princezna v tom filmu, co jsme viděli.
Měla v medailónku pramínek princových vlasů,
a on ji miloval.
Řekneme si o něj.
Ne. Musí to být tajnej úkol.
Vplížíš se v noci k mámě do ložnice
a ustřihneš jí vlasy.
To nemůžu, Martine. Nesmím.
Slíbils mi to.
Chtěl jsi přece, ať ti to řeknu, pak že mi to slíbíš.
Ne?
Davide!
Proč jsi to udělal?
- Tak mluv, sakra! Proč jsi to udělal? - Co to děláš, Henry. Ubližuješ mu.
- Neubližuj mu! Rozbiješ ho! - Mluv, Davide! Proč?
Henry,
chtěl jsem, aby mě maminka měla ráda...
Ještě víc.
- Panebože! - Co je?
- Píchl mě do oka! Teče mi krev! - Ukaž mi to.
Rychle, ukaž mi to.
Řevnivost mezi kluky je normální.
Martin je doma teprve měsíc. Bratři se takhle popichují.
Byla to hra, udělal chybu. Je skoro člověk.
- S nožem tak nevypadal. - S nůžkami.
Se zbraní.
- Proč si myslíš, že by mi chtěl ublížit? - Protože na to neznáme odpověď.
Stojí nám jako rodině za to riziko?
Vrátit ho nesmíš. Vím, co by s ním bylo.
Poslouchej.
Vytvořili ho, aby miloval, a tak pravděpodobně umí i nenávidět.
Čeho je tedy v krajním případě schopen?
Martine!
Jo.
Všechno nejlepší, Martine. Tohle jsem ti vyrobil.
- To je ten tvůj brácha? - Spíš ne.
- On je mecha. - Co je to „mecha“?
My jsme organický,
ty jseš mechanickej.
Orga, mecha.
Todde, přestaň!
Oni dělají i děcka? Umíš čůrat?
- Neumím. - Ukaž, čím nečuráš!
Kluci, nechte toho!
Sáhněte si na něj.
Je jak opravdovej!
To je děsivý.
- Úplně jak živej. - Až moc.
Mechanicky živej.
Má DAS?
- Jaký DAS? - Das ist gut!
To je ochrana proti poškození.
Ten systém zapíná bolest. Náš sluha ho má.
Aby roboti třeba nesahali do ohně.
Sledujte.
Nepíchnu tě. Nebude to bolet.
Nepropíchnu ti kůži. Řekni, až to ucítíš.
- Chraň mě, Martine! - Pusť mě!
- Chraň mě, Martine! - Pusť mě! Mami!
- Chraň mě. - Mami!
Mami!
Chraň mě.
- Chraň mě. - Henry!
Bože můj!
- Nemá puls. - On nedýchá!
Bože!
- No tak. - On nedýchá.
- Nadechni se. Vykašlej tu vodu. - Dýchej. Bože.
- Díky Bohu! - Zavolej doktora Fraziera a řekni mu to.
Odneste ho ze sluníčka.
- Davide. - Maminko!
Chci si s tebou na chvilku mluvit, dobře?
- Dobře. - Jo.
DRAHÁ MAMINKO, JAK TI JE? MÁŠ MĚ TAKY RÁDA?
TEDDY MI POMÁHÁ PSÁT. MÁM RÁD TEBE A TEDDYHO.
MÁM RÁD TEBE A HENRYHO A SLUNCE SVÍTÍ.
JSEM OPRAVDU NÁŠ SYN A NESNÁŠÍM TEDDYHO.
JSEM TVŮJ CHLAPEČEK A MARTIN TAKY, ALE TEDDY NE.
To je krása.
Děkuju ti.
Davide. Napadlo mě, že si zítra vyjedeme na výlet na venkov.
Jen my dva. Co ty na to?
- A Teddy? - Ano, i Teddy.
Děkuju ti, maminko.
Mockrát ti děkuju.
Zítřek bude jen náš den, dobře?
Kam jedeme?
Na nějaké hezké místo?
Jsou to slzy štěstí?
Co je dnes k večeři?
- Ty přece nejíš. - Já vím.
Ale rád sedím u stolu.
Davide, poslouchej mě!
Poslouchej mě!
Davide?
Davide, poslouchej!
Poslyš...
Ten důvod nepochopíš,
ale musím tě tu nechat.
To je hra?
Ne.
Kdy pro mě přijdeš?
Nepřijdu. Zůstaneš tu sám.
Sám?
S Teddym.
Ne!
Ne. To ne. Maminko, prosím tě!
- Ne, prosím tě, mami! Ne. - Zničili by tě! Davide. Přestaň.
Lituju, že jsem se rozbil a ustřihl ti vlasy.
A ublížil tobě a Martinovi.
Musím jít! Přestaň!
Přestaň!
- Už musím jít. - Maminko!
Když budu opravdový chlapec jako nakonec Pinocchio, můžu domů?
- To je jen příběh. - Ale vypráví, co se stalo.
- Není skutečný. Ani ty ne! - Maminko!
Poslouchej. Vem si to.
Vem si ty peníze. Nikomu je neukazuj, dobře?
Dívej se! Tam nechoď, jinak tě chytí! Dívej se na mě! Jdi kamkoli, jen ne tam!
Nesmí tě chytit!
Vyhýbej se roboshow a místům s lidmi.
Vyhýbej se lidem. Jen roboti ti neublíží.
- Musím jít. - Proč mě opouštíš?
Promiň, že nejsem opravdový. Pro tebe budu!
Pusť mě, Davide.
Pusť mě!
Lituju, že jsem ti o světě nic neřekla!
Mám strach.
- Ze mě? - Ano.
Že ti ublížím?
Ano.
Myslím,
že se bojíš uvolnit.
Bojíš se štěstí.
A to mě začíná vzrušovat.
Bojíš se spatřit hvězdy,
Patricio?
Ukážu ti, jak na ně dosáhnout.
Bojím se toho, co máš vespod.
Můžu se na něj nejdřív podívat?
Ty jsi poprvé
s něčím jako já?
S mechou jsem ještě nebyla.
Tak to jsme dva.
Bojím se, že to bude bolet.
Patricio,
jak jednou vyzkoušíš sexrobota,
opravdového muže už nikdy nebudeš chtít.
Nikdy.
To máš pohmožděniny z vášně?
Slyšíš tu hudbu?
Jsi
bohyně,
Patricio.
Dokážeš mě nabudit.
Zasloužíš si v životě to nejlepší.
Zasloužíš si
mě.
- Ahoj, Joe, jak to jde? - Čau, Jane, jak se vede?
- Ahoj, Joe, jak to jde? - Na 102 mi dejte „Nerušit“.
Jasně.
Jasný. Prosím.
Joe!
Až skončíš, rozhal se, ať je vidět povolení.
V Barn Creek je roboshow. Hledají roboty mimo provoz.
- Ještě že vás mám. Díky, pane. - Není zač.
Dáma nesmí čekat.
Slečno Bevinsová!
Joe
je vám k službám.
Počítal jsem vteřiny od naší minulé schůzky.
Ty jsi plakala, Samantho?
Našel jsem slzu.
Ahoj, Joe, jak to jde?
Kolik, že je to vteřin,
co jste byli spolu?
255 133.
Sbohem, Sam. Pamatuj,
že nejdřív jsi zabila ty mě.
Mám velkej malér.
Když budu opravdový chlapec,
můžu se vrátit.
Pak mě bude mít ráda.
Jak na to?
Z Pinocchia udělala chlapce víla Modrovláska.
Ze mě ho taky může udělat.
Musím ji najít. Musím být opravdový.
Někdo na světě přece ví, kde žije.
Vychází měsíc!
Jsou z roboshow. Ničí nás v aréně. Znám to.
Co teď?
Utečeme.
Něco do šrotu?
Vyhoďte svoje mechy!
Oprostěte se od umělosti!
Jen ať utíkají!
Která rachotina nemá povolení?
Hej, vidíte támhleto?
Možná něco lidského.
Na skenu je studený, bez označení trvanlivosti a identifikace.
- Co tady dělá nový model bez registrace? - Pane, je to sexmodel novější generace.
Výjimka mezi tou veteší. Určitě to není člověk?
Ať se neopakuje incident z Trentonu.
Je to mecha. Za chvíli se zavaří.
Tak si ho podáme. Lovci pochytají ostatní.
Prohledejte ty chatrče!
Jak se jmenuješ?
Jmenuju se David.
Ahoj, Davide. Kolik ti je?
Nevím.
Potřebuješ péči?
Chtěl bys chůvu? Mám dobrá doporučení.
Nevíte, kde žije Modrovláska?
Spusťte kabel! Držte kurs!
Otevřete poklop!
Neboj se, Davide.
Já se rozbiju, Davide.
Nazdárek!
Kdo ho ztratil?
Haló!
Je to váš pejsek?
Vem ho do ztrát a nálezů.
Hej, Alane, ztráty a nálezy!
ROBOSHOW OSLAVA ŽIVOTA
- Znáte Davida? - Jak se to vypíná?
Kde je David?
Pomůžete mi najít Davida?
Musím najít Davida.
Vezmete mě k Davidovi?
Jo, tak je to správně.
- Je po všem. - Jak to víš?
ZTRÁTY A NÁLEZY
- Zabijte je! - Jo!
Vystřelte mě prosím nad tu vrtuli.
Jo. Nemusím jí proletět. Chtěl jsem, ale rozmyslel jsem si to.
Pánové, startujte!
Deset!
Devět!
Osm!
Sedm!
Šest!
Pět!
Čtyři!
Tři!
Dva!
Jedna!
A co my?
My jsme živí!
Tohle je oslava života!
Zavazujeme se budovat
opravdu lidskou budoucnost!
- Jak se jmenuješ? - Ahoj, Teddy.
Ahoj, Davide.
- Zaberte to! - Pozor.
Zaberte to!
- Motorkáři jedou! - Tati.
- Teď ty honce. - Amando, jdi ven, tady je zakouřeno.
V kleci je kluk!
- Cože? - V kleci je kluk.
- Kluk? - Opravdovej. Zavřeli ho do klece.
- Je v ohradě, zlato? - V tom vězení.
- Davová reakce. - Máme kameru u ohrady?
Hoď mi obraz na monitor.
- Co hledáš? - Amanda tam viděla kluka.
Teddy, zaber publikum.
- Zlato, jak o něm víš? - Od medvídka.
Ode mě.
Jo!
Vypněte mi laskavě receptory bolesti.
Už žádnej kov!
Zabijte je!
Proč se to děje?
Dějiny se opakují.
Je to rituál krve a elektřiny.
Když dostanou příležitost, vrhnou se na nás.
Likvidují nás, aby si zachovali početní převahu.
Už je řada na mně? Sbohem, všichni!
- Chraň mě! - Ještě ne. Chtějí jen jeho.
Chraň mě.
Mikeu, ostraha?
Mikeu, máte informace o nějakých pohřešovaných dětech?
Dobře, díky.
Měli bychom tam zajít. Hochu! Ty tam!
Jak se jmenuješ?
Já tě neukousnu.
Pojď sem, ať na tebe vidím.
Nic ti neudělám. Musím se podívat.
- Ty jsi stroj. - Jsem chlapec!
On je hračka?
Jmenuju se David.
To není možné.
Ještě funguju. Pracuju i za tmy, jen se mi rozbila lampa.
Lampa nesvítí. Narazil jsem na trám.
Sbohem, Davide.
Děti nikdo nevyrábí. Nikdy. K čemu by to bylo?
Třeba je na zakázku. Pořídil si ho nějakej bezdětnej pracháč.
Já jsem na zakázku!
Před pětasedmdesáti lety jsem byl Mecha roku!
Tohle je prvotřídní kousek.
Vyrobili ho s láskou. Davide!
Jsi jedinečný. Víš to?
- Kdo tě vyrobil? - Moje maminka.
Ona je tvá fabrika? Tenhle se snaží být jako člověk.
Kdo tě vyrobil? Serve U.S., E.Z. Living, Robiville,
- Simulit, Cybertronics, Sidekicks? - Maminka se jmenuje Monica.
Promluvme si na minutku.
Vy ho do té show nechcete dát?
Tak originální kus nesešrotuju s těmi šmejdy!
K čemu je bezúčelná originalita?
Jde vám o peníze? Tu máte. Pro vás.
- Co s ním uděláte? - Jde tam, kam patří.
Patří do showbyznysu.
To mám štěstí, že jsem tě potkal.
- Pusť ho. - Pusť.
- Snažím se.
- Nepouštěj mě! Chraň mě! - Jak je libo.
Johnson!
Dámy a pánové,
milé děti v každém věku!
Co všechno ještě vymyslí?
Pohlédněte!
Minibot, hračička, živá panenka.
Všichni víme, proč ho vyrobili.
Aby vám uloupili srdce, nahradili vaše děti.
Je to nejnovější urážka lidské důstojnosti
a jejich velkým plánem je snaha zlikvidovat všechna dítka Boží.
Zde je další generace. Dítě,
stvořené pro tento záměr.
Nenechte se ošálit
vytříbeností tohoto výtvoru.
Sestrojení simulátoru si jistě vyžádalo talent.
Stačí však jediný úder,
a klam se vám rozpadne před očima.
Nepalte mě! Nejsem Pinocchio!
Nezabíjejte mě! Jsem David!
Roboti neprosí o život! Kdo je to? Vypadá jako chlapec!
Je udělaný jako chlapec, aby nás odzbrojil.
- Snaží se napodobovat naše city! - Jsem David.
Ať ten sim předvádí, co chce, pamatujte,
my jen rozbíjíme umělost!
Ten, kdo je bez simů,
ať první hodí kamenem!
Je to jen chlapec!
Johnsone, jsi zrůda.
Nechte toho chlapce jít! Nechte ho!
Odveďte ho, než to tu rozmlátí!
DAVID S LÁSKOU VZPOMÍNÁME
- Našli jsme ho. - Kde?
- Na roboshow u Haddonfieldu. - Žije?
Ano. Je neporušený.
Vidím měsíc.
- Je opravdový? - To nevím, Davide.
Blíží se?
Ještě nevím.
Tudy nepůjdeme.
- Kam jdeme? - Teď tudy.
Máš velkej malér? Někomu jsi utekl?
- Maminka řekla, ať uteču. - Proč ti to řekla?
- Asi proto, že mě Henry neměl rád. - A proč?
- Vrátil se Martin. - To je kdo?
Opravdový syn maminky a Henryho.
Až najdu Modrovlásku, můžu se vrátit.
Opravdového chlapce bude mít maminka ráda a Modrovláska mě jím udělá.
Je Modrovláska mecha, orga, muž, nebo žena?
Žena.
Žena?
Ženy znám!
Někdy si objednávají speciálně mě.
O ženách vím všechno. To, co se dá dozvědět.
Každá je úplně jiná. A ta, co mě pozná,
už nikdy není jako dřív. Vím, kde ženy najít.
- Kde? - V Rouge City.
Za řekou Delaware. Pěšky je to daleko.
Potřebujeme pomoc.
Je to nebezpečná cesta.
Budeme muset putovat...
k měsíci.
Je v Rouge City hodně žen?
- Jako hvězd na nočním nebi. - Jak najdeme tu pravou?
To nám poví doktor Vím.
Vím všechno ví.
Jak že se ta žena jmenuje?
Je to víla Modrovláska.
Modrovláska?
Orgové mají modrou za barvu melancholie.
Ale díky mým službám se začervená každá.
Změním tvé víle barvu. V měsíčním svitu bude křičet:
„Ach ano! Bože, ano...“
Udělá z tebe skutečného chlapce a já z ní skutečnou ženu,
a na světě bude dobře.
Vždyť tys mě nepustil a dokázal jsi mě zachránit,
teď zákaznice zas mě budou chtít!
„Gigolo Joe, jak to jde?“
Proč to děláš?
Už jsem takový.
A teď pospěš za mnou. Všechny cesty vedou do Rouge!
Tak to lidi říkají, že ano?
Jsou tam dívky jako já.
Osamělým poskytujeme rozkoš bez provinilosti.
Neotěhotníme, nemusíte nás zvát domů na večeři s rodiči.
Pracujeme pod vámi, na vás, i pro vás.
Člověk nás zdokonalil v tom, co nebylo v lidských silách.
Když nás svezete do Rouge City, pak tohle všechno
a mnohem, mnohem víc,
se vám splní.
Nastupte!
Řekněte „Áh!“
- Pojďte, hoši - Posaďte se.
Sedněte si.
Tamhle je „U Číči“.
Tam mě otestovali, když jsem byl nový.
„U Fraku“ je nóbl podnik. Tam si mě zatím neobjednali.
Jsou tam samí raníci a nočnice. Pouze pro roboty „Sierra“.
Neumí žít. Nemluví anglicky. Jsou ze Švédska.
Nerozumí vtipu.
Pojďte do Nirvany.
Žádné vstupné. Vstupte k nám.
Tamhle je „U Mildred“. Vezmu tě dovnitř.
Jste to vy?
To je kostel Neposkvrněného Srdce Panny Marie.
Ti, co stvořili nás, hledají ty, kdo stvořili je.
Tisknou tam ruce k sobě, klečí, zpívají
a venku obvykle najdou mě.
Tady mívám hodně kšeftů.
Joe, kde je Modrovláska?
To nám řekne doktor Vím.
Kdo něco neví, jde za ním.
- Pojďte k nám. - Jdeme za panem doktorem.
DR. VÍM
ZEPTEJTE SE NA COKOLI
Hladovějící po vědění! Vítá vás doktor Vím!
Nabízím rychlé občerstvení mysli, nonstop
ve 40 000 provozovnách po světě.
Ptejte se doktora Vím! Není nic, co bych!
Kde najdu Modrovlásku?
Za otázku poplatek, dvě za pět a jedna grátis.
Dvě otázky stojí pět novodoláčů, třetí je zdarma.
V dnešní době, Davide, stojí nejvíc právě informace.
- Víc nemám. - Deset novodoláčů a deset měďáků
je na sedm otázek.
To by mělo stačit.
Je mazaný.
Bude nás chtít vyždímat, ale zkusit to musíme.
Zdravím, kolegové. Nabízím fakta či fikci
pro různé stupně vzdělání,
od pohádky po texty církevní. Kdo je kdo, či kde je kde.
Nebo ryzí fakta.
- Ryzí fakta? - Děkuji za první otázku.
Výraz „ryzí fakta" znamená...
Tohle nebyla otázka! Na to jsem se neptal.
Nesmíš na konci věty zvedat hlas.
- Ryzí fakta. - Zbývá šest otázek.
Kde je Modrovláska?
Na zahradě. Vascostylis neboli modrovláska.
Kvete dvakrát ročně, má jasně modrá květenství.
Je to hybrid. Zbývá pět otázek.
Kdo je Modrovláska?
Jste osamělí? Hledáte společnost?
Eskortní servis Modrovláska vám ji zajistí!
Ještě čtyři otázky.
Joe!
Zkus „pohádku“.
Nová kategorie.
Pohádanka.
Ne! Pohádka.
Co je Modrovláska?
Pinocchio od Carla Collodiho.
„V tu chvíli zaslechli svist křídel
a na okno usedl veliký sokol.
,Co přikazuješ, spanilá vílo?‘“
To je ona!
„Ta modrovlasá dívenka
byla dobrá víla,
která žila v lese přes tisíc...“
- Davide. Davide. - To je ona!
Jen ukázka! Už to skoro máme.
Když je pohádka skutečná, nejsou to vlastně ryzí fakta?
Ryzí fakta?
- A Pinocchio...
Rozumím.
Novou kategorii, prosím.
Zkombinujte
fakta
a pohádku.
Teď.
Znovu se ho zeptej.
Jak...
může Modrovláska...
udělat...
z robota...
opravdového živého chlapce?
Pojď, ty dítě lidské, do divočiny se chystej.
Víla nechť tě provází.
Na světě je více smutku, než tvůj rozum pochopí.
Tvá pouť bude nebezpečná, ale odměna nade vše.
V knize Jak se robot může stát člověkem?
píše profesor Hobby o proměně mechy v orgu.
Řeknete mi, jak ji najít?
Objev je možný.
Tahle Modrovláska přebývá pouze na jediném místě.
Na konci světa, kde pláčou lvi.
Na místě, kde se rodí sny.
Mnohý mecha se tam vydal a už se nevrátil.
Konci světa říkají "Man-hattan", člověčí sídlo.
Proto se tam musíme vydat.
Počkej!
Co když Modrovláska není skutečná, Davide?
Třeba je kouzelná. Nadpřirozeno je síť spojující vesmír.
Jen orgové věří v neviditelné a nezměřitelné, to dělí naše druhy.
Není víla elektronický parazit,
sužující mysl umělé inteligence?
Lidé nás nenávidí. Neštítí se ničeho.
Ke mně maminka nechová nenávist!
Jsem výjimečný a jedinečný!
Někdo jako já ještě nikdy nebyl!
Až já budu živý,
maminka mi bude číst a zpívat, uspávat mě,
naslouchat mi, mazlit se se mnou,
a stokrát denně mi řekne, jak mě má ráda!
Má ráda, co pro ni děláš,
tak, jako to mají rády moje zákaznice.
Ale nemá ráda tebe, Davide. To nemůže.
Nejsi z masa a kostí. Nejsi pes, kočka, ani kanárek.
Vyrobili tě k určitému účelu. Jako nás ostatní.
Jsi sám, protože jsi je omrzel,
nebo tě nahradili mladším modelem,
pohněval jsi je slovy, anebo jsi něco rozbil.
Vyrobili nás příliš chytré a pohotové. Vyrobili nás moc.
Trpíme za jejich chyby, protože až nastane konec,
zbudeme jen my.
Proto nás nenávidí. Proto musíš zůstat tady.
Se mnou.
Sbohem, Joe.
Ustupte!
Udělejte místo u dveří.
Máš velkej malér.
Tak jo.
Vykliďte prostor. No tak. Pohněte se.
Pozor, Davide. Tohle není hračka.
- Cíl? - Man-hattan.
Pro mechy vstup zakázán.
- Man-hattan. - Cíl dosažen.
Ztracené město v moři na konci světa.
Kde pláčou lvi.
Otoč to, Joe!
Ještě to nevzdáme, Davide.
Otoč to opačným směrem, Joe.
Pane profesore Hobby!
Pane profesore!
Pojď, ty dítě lidské, do divočiny se chystej.
Víla nechť tě provází.
Na světě je více smutku, než tvůj rozum pochopí.
Pane profesore?
Haló?
Haló!
Tady z tebe udělají člověka?
Tady z tebe udělají čtenáře.
Ty jsi opravdový?
Asi ano.
Ty jsi já?
- Jsem David. - Nejsi!
Ano, jsem. Jsem David.
Já taky.
Ahoj, Davide.
Umíš číst?
Budeme si číst spolu?
Buďme přátelé.
Nedostaneš ji.
Neslyším tě.
Je moje. A já jsem jediný!
Já jsem David!
Jsem výjimečný! Jedinečný! Jsem David!
Nedostaneš ji!
Jsem David.
Davide?
Jsem David.
Ano, jsi David.
Pane profesore?
Ano, Davide. Čekám na tebe.
Doktor Vím řekl, že tu budete. Je tu i Modrovláska?
O Modrovlásce jsem slyšel poprvé od Monicy.
- Co jsi od víly chtěl? - Abych byl opravdový chlapec.
Ty ale jsi opravdový chlapec.
Nejopravdovější, jakého jsem stvořil, takže tvá víla jsem já.
Ne. Má být tady, ve ztraceném městě na konci světa, kde lvi pláčou.
To věděl doktor Vím od nás, aby tě přivedl sem domů.
Jen v tomto případě jsme zasáhli.
Dostal jen tuhle nápovědu...
a předal ji tobě...
abys našel cestu k nám domů.
Než ses narodil, roboti toužili
jen po tom, co jsme jim řekli.
Chápeš, jak jsi úspěšný případ?
Našel jsi pohádku a poháněn láskou a touhou
ses vydal svou pohádku uskutečnit.
A nejpozoruhodnější je, že tě to nikdo nenaučil! Na chvíli ses nám ztratil.
Pak jsme se ti neukázali. Ta zkouška byla prostá.
Kam tě zavede vlastní úsudek?
K logickému závěru,
že víla je lidská slabost přát si neexistující,
anebo je největším lidským darem,
schopností dostihnout své sny.
To kromě tebe dosud nedokázal žádný stroj.
Myslel jsem, že jsem jediný svého druhu.
Můj syn byl jediný svého druhu.
Ty jsi první svého druhu.
Davide?
Mozek mi z toho vynechává.
Chceš poznat tvé skutečné matky a otce?
Náš tým s tebou touží mluvit.
Počkej tady. Dojdu pro ně.
Chceme slyšet všechno o tvých dobrodružstvích.
Chceme ti poděkovat...
a povědět ti, co tě čeká.
KONEČNĚ - LÁSKA JEN K VÁM DAVID
Maminko.
Viděl jsem to, Joe!
To místo, kde víla žije. Je tam dole!
- Opravdu? - Čeká na mě. Musíme tam!
Až budeš opravdový chlapec, pozdravuj ode mne dámy, až vyrosteš!
- Sbohem, Joe. - Sbohem, Davide.
PONOŘIT
Já jsem.
Já byl!
Davide, dej prosím pozor.
BYL JEDNOU JEDEN...
GEPPETOVA
- Víle se nic nestalo. - Co to bylo?
- Nevím. - Jsme v kleci.
Modrovlásko?
Prosím.
Prosím, udělej ze mě živého chlapce.
Prosím tě.
Modrovlásko?
Prosím tě.
Prosím.
Ať jsem opravdový.
Modrovlásko, prosím tě.
Prosím, udělej mě opravdovým.
Opravdovým chlapcem.
Prosím, Modrovlásko.
Ať jsem opravdový chlapec.
Prosím.
A tak David Modrovlásku dál snažně prosil.
Víla se něžně a věčně usmívala.
Stále mu kynula.
Nakonec reflektory pohasly,
však v bledém denním světle ji David stále viděl.
A s nadějí k ní hovořil.
Prosil ji, i když všechny mořské sasanky povadly.
I když oceán zamrzl
a led polapil amfibikoptéru i vílu.
Uvěznil je spolu, takže David ji viděl dál,
ten modrý přízrak v ledu.
Byla stále tam.
Stále se usmívala.
Stále na něj čekala.
Pak už se nepohnul,
jen oči měl otevřené
a každou noc vytrvale hleděl před sebe tmou.
I každý další...
a další den.
Až uplynuly dva tisíce let.
Ten stroj uvízl v troskách před zamrznutím.
Ti roboti jsou původní. Znali živé lidi.
Teddy, jsme doma.
Maminko!
Jsme doma!
Kde jsi?
Davide.
Ty mě hledáš, viď, Davide?
Celý život.
O co jsi mě po takové době přišel požádat?
- Mám přání. - A jaké?
Udělej ze mě opravdového chlapce,
aby mě maminka měla ráda a nechala mě u sebe.
Davide, udělám, co se dá,
ale opravdového chlapce z tebe nevytvořím.
Kde to jsem?
Vypadá to jako náš dům, ale je to tu jiné.
Ano, je to jiné. Ale zároveň je to tvůj domov.
Přečetli jsme ti myšlenky. Všechno je tady.
I sebemenší uloženou maličkost jsme zachytili.
Tolik si přejeme tvé štěstí.
Jsi pro nás moc důležitý, Davide.
Jsi na světě ojedinělý.
Přijde maminka brzy?
Šla s Martinem nakupovat?
Davide, ona se domů nevrátí,
protože uplynuly dva tisíce let
a ona už nežije.
Milý Davide, když budeš osamělý,
můžeme ti přivést jiné lidi z tvé minulosti.
Když můžete vrátit jiné,
proč ne ji?
Dokážeme to jen u těch, které vyprostíme z ledu.
Potřebujeme vzorek těla,
třeba kost nebo nehet.
Davide.
Copak, Teddy?
Pamatuješ, jak jsi mamince ustřihl vlasy?
Henry mnou třásl.
A ty jsi vlasy upustil?
Já vím.
Teď už ji můžete vrátit.
Že ano?
Dejte mu, co chce.
Milý Davide, tvé přání je mi rozkazem.
Ahoj, Joe, jak to jde?
Davide, často jsem lidem záviděl to,
co nazývají duší.
Lidé vytvořili milion vysvětlení smyslu života.
Uměním, poezií, matematickými vzorci.
Lidé jsou jistě klíčem ke smyslu bytí.
Ale lidé už neexistovali,
tak jsme zahájili projekt
na zrekonstruování živoucích organismů zemřelých
z DNA v kouscích kostí či mumifikované kůže.
Pokusili jsme se také nalézt
v obnoveném těle stopu paměti.
Víš, co jsme zjistili?
Samotný časoprostor
obsahuje informace o každé události,
která se kdy odehrála.
Jenže experiment se nezdařil.
Vzkříšení žili pouze jediný den nového života.
Když večer toho dne usnuli,
opět zemřeli.
Jakmile ztratili vědomí, jejich bytí
se rozplynulo v temnotě.
Rovnice tedy ukázaly,
že časoprostorové dráhy
nelze znovu použít.
Jestli ti matku oživíme,
bude to jen na den,
a pak už ji nikdy neuvidíš.
Možná...
Možná, že bude výjimečná.
Možná zůstane naživu.
Tušil jsem, že to těžko pochopíš.
Stvořili tě tak mladého.
Možná tenhle jeden den bude jako ten den v amfibikoptéře.
Možná potrvá navěky.
Davide, v tobě přetrvává
paměť lidstva.
Trvalý důkaz lidské geniality.
Chceme jen tvé štěstí.
Davide,
zažil jsi ho tak málo.
Jestli chcete mé štěstí,
tak víte, co musíte udělat.
Poslouchej.
Slyšíš?
Přišlo nové ráno.
Jdi za ní, Davide.
Právě se probouzí.
Našel jsem tě.
Ahoj.
Asi jsem si zdřímla.
- Jak dlouho...? - Chceš kávu?
Tak, jak ji máš ráda?
Ano, dala bych si kávu.
Aspoň se proberu.
Tak jo.
Ty nikdy nezapomeneš, jak ji chci.
Ne.
Já nezapomínám.
Jsem trochu popletená.
Co je za den?
Je... Dnešek.
Čas plynul a pro Davida to byl nejšťastnější den života.
Z maminčiny mysli se vytratily všechny starosti.
Nebyl s nimi ani Henry, ani Martin.
A ani smutek. Byl tu jen David.
David nesměl Monice nic vysvětlovat.
Vylekala by se a všechno by se pokazilo.
Ale svou cestu domů znal jen David,
a nakreslil jí tedy to, co si pamatovat nemohla.
David nikdy neslavil narozeniny, protože se nenarodil.
Tak si upekli dort a zapálili svíčky.
- Teď si něco přej. - Už se mi to splnilo.
Za okny se začalo stmívat.
David sám od sebe zatáhl závěsy.
Uložit bych měla já tebe.
Je to zvláštní.
Fascinující.
Sotva udržím oči otevřené.
Nevím, co to se mnou je.
Takový krásný den.
Mám tě ráda, Davide.
Mám tě opravdu ráda.
Vždycky jsem tě měla ráda.
To byla ta věčná chvíle, na kterou čekal.
A chvíle pominula, neboť Monica tvrdě usnula.
Víc než usnula.
Kdyby jí zatřásl, neprobudila by se.
A tak usnul i David.
A poprvé v životě
se odebral na místo,
kde se rodí sny.
PRO STANLEYHO KUBRICKA